Nej! Nej, nej, nej. Må vi få fuldt lys på?
Nej, nej, det hjælper ikke. Må vi få den stærkeste belysning?
Jeg hedder Bertolt Brecht. Jeg er født i Augsburg i Tyskland -
- i 19... I 1898.
Jeg bor i New York.
Tag en pause, før De svarer.
Konferér med Deres tolk.
- De forstår ikke alle spørgsmålene. - Det er korrekt, sir.
Bertolt Brecht kommer efter 14 år i eksil -
- for Komitéen for Uamerikansk Virksomhed i Washington.
Det handler om formodet kommunistisk infiltration i Hollywood.
Er du, eller har du været medlem af det kommunistiske parti?
Ingen vidner vil besvare det spørgsmål. Det er imod forfatningen.
En advokat forbereder ham på afhøringen.
- Hvad hvis jeg ikke svarer? - Du kommer i fængsel for foragt.
Hans danske medarbejder og elskerinde Ruth Berlau bistår ham.
Ryg endelig Deres cigar. De andre er amerikanere. De er statsløs.
Man vil ikke tage Dem det ilde op, hvis De svarer som den eneste.
Er De medlem af det kommunistiske parti, eller har De været det?
Hr. formand, jeg har hørt, at mine kolleger ...
De mener ikke, at spørgsmålet er rimeligt.
Men jeg er gæst i dette land ...
... og vil ikke gå ind i juridiske stridsspørgsmål.
Jeg vil ikke gå ind i juridiske stridigheder.
Så jeg vil besvare Deres spørgsmål -
- så godt jeg kan.
Du har heller ikke været partimedlem. Aldrig. Dér behøver du ikke lyve.
Jeg har ikke været medlem og er ikke medlem -
- af noget kommunistisk parti.
De svarer, at De aldrig har været medlem af kommunistpartiet?
Brecht ville tilbage til Tyskland. Det vidste vi alle sammen.
Brecht var splittet.
Han forstod vigtigheden af denne kamp.
Han identificerede sig med den og ville ikke tage afstand fra den.
Men på den anden side ville han færdiggøre sin livsopgave -
- og arbejde videre på sit værk, og det måtte han gøre i Tyskland.
Dagen efter forlader Brecht USA og tager til Europa.
I 1948 får han en indbydelse fra Deutsches Theater i Østberlin.
Her skal Brechts "Mutter Courage og hendes børn" opføres -
- med Helene Weigel i hovedrollen.
For iscenesættelsen står Brecht og Erich Engel.
16 år. Og det er ikke kun husene, der ligger i ruiner.
Premiere den 11. januar 1949.
Så får vi se, om folk derinde vil se os.
Om dette sammenbrud har lyst nok til noget nyt.
De skal nok komme og se og høre mig, når jeg fortæller om krig og Courage.
Det er de helt uvant med.
Du er bare nervøs ligesom ved alle andre premierer.
Men det er en særlig vigtig premiere.
De udvandrer nok ikke. Det skal jeg sørge for.
Desuden er der varmere herinde end udenfor.
Se alle de mennesker. Så har de ikke helt glemt ham.
Brecht skulle bare vide, hvordan du har fulgt hans ankomst i pressen.
- USA, Schweiz, Østrig. - Og nu er han her i teatret.
Blandt gæsterne er instruktørelev Egon Monk og skuespiller Isot Kilian.
Marketendersken Courage kører sin vogn gennem trediveårskrigens kaos.
Hun repræsenterer enkeltindividet.
Marketendersken tjener penge på krigen.
Derved mister hun alt, også sine børn.
Mange af dem derude har også mistet, og nu føler de sig som ofre.
Gå ud og vis dem hvorfor. De er skyldige ligesom fru Courage.
Ingen medlidenhed. Så vil de måske forstå, hvordan det kan laves om.
Som alle gode ting er krigen svær at få i gang i begyndelsen.
Når den først florerer, er den sej.
Så skyr folk freden, som spilleren det sidste kast -
- for så skal de tælle, hvad de har mistet.
Men først skyr de krigen.
Når folk i begyndelsen af stykket, altså hververne ved Courages vogn -
- taler om krig og forretning på en helt uvant kynisk og vittig måde -
- forstod jeg, at helliggods som nationen og nationens liv -
- også kan omtales på den måde, og man kan le ad det.
Alle mine holdninger ændrede sig, rent bortset fra -
- at denne opsætning på bestemte steder skar helt ind til benet -
- på en måde, som jeg aldrig havde oplevet det i et teater før.
... de døde hviler
og dem, der ikke er døde endnu
de må tage benene på nakken.
Med kroppen fuld af lus og lopper
bagage, kanoner og med tros.
Når I marcherer ud i krigen
så skal der gode støvler til.
Da sagde jeg til mig selv: Ham må du opsøge.
Brecht beslutter at flytte fra Schweiz til Berlins Sovjetsektor.
Han flytter ind i en villa i Weissensee.
Jøsses.
Han havde fundet et godt sted at begynde forfra.
På den rigtige side af historien i det rigtige øjeblik.
Frem for alt var der et statsensemble, som han kunne prøve sine stykker med.
Han var permanent gæst i Deutsches Theater, men med håb om sit eget hus.
Helst Theater am Schiffbauerdamm.
Hvor er det anstrengende at være ond.
Der havde hans "Skillingsopera" fået verdenssucces.
Nu kan vi endelig pakke flygtningebagagen ud.
- Kufferterne stod altid parat. - Til den næste flugt.
Galilei. Han må nok vente lidt.
Carrar. Puntila. Kridtkredsen. Hvor lang tid har jeg tilbage?
Hvem kan hjælpe os? Vi klarer den ikke alene.
De skal nok komme til dig. De har ventet på, om Brecht levede endnu.
De gamle, der har overlevet. Vennerne som Cas og Jhering.
Og de unge, der nu melder sig.
Som ikke er ødelagt af Göring-teatrets pladder.
- Neher kommer for at lave "Puntila". - Og lille Lutz fra Basel kommer også.
Ærede publikum. Kampen er hård.
Dog er der lys i sigte i kommende år.
Så ung hun stadig er. Jeg vil tage mig af hende.
Af det hele. Her er jo ingenting.
- Helli! - Ja.
Berlau står derudenfor. Hendes kuffert er havnet blandt vores bagage.
Giv hende nu ikke nye forhåbninger.
Hun skal bo her og hjælpe med ensemblet, har jeg lovet hende.
I USA troede hun, du ville gifte dig med hende. Du kender min holdning.
- Din kuffert. - Brecht er da hjemme.
Brecht er udmattet og skal hvile.
- Jeg arbejder sammen med ham. - Du kan fotografere for os.
Og dokumentere stykkerne til modelbøgerne.
- Du kan ikke skrive af uden fejl. - Hvad med dig selv?
I Danmark ville du absolut selv skrive af for Brecht.
På grund af Grete Steffin og Brecht.
Brecht!
Du havde sådan nogle arme dengang, pakket ind i bandager.
Jeg har også fået lovning på at instruere. Brecht!
Nu er vi tilbage i Tyskland og ikke i Danmark.
I var fremmede dengang i Skovsbostrand. I eksil.
Da kunne I bruge mig.
På grund af teatret, visaene, bilen og de særlige retter til Brecht.
Du havde pengene.
Jeg forlod min mand, dr. Lund, for Brechts skyld.
Brecht gav mig den her ring.
På rejserne til Sverige, Finland, USA skulle jeg altid blive hos ham.
Helli, Brecht elsker mig.
Og jeg er hans kone.
Brecht!
- Brecht! - Ruth, vær nu fornuftig.
Altid denne Brecht-fornuft. Du lovede, at vi skulle bo sammen.
- Du skal medvirke ved teatret igen. - Sammen med dig.
Vi er i det socialistiske Tyskland og arbejder på at bygge et nyt samfund.
- Hvornår begynder vores liv så? - Kom, jeg kører dig hjem.
De skriver til Deres far og mor:
"Når jeg kørte fra Zoo til Friedrichstrasse, fik jeg kvalme."
"I kan ikke forestille jer det. Hele husfacader står tomme.
Enorme bunkere rager skråt op i luften som synkende skibe."
Det holdt mig overhovedet ikke tilbage eller ...
Nej, jeg accepterede det hele.
Det værste kunne ske. Jeg sagde altid:
"Hellere det værste og spille teater end at bo i fred derhjemme."
Brecht bearbejdede Lenz' skuespil "Der Hofmeister".
Et stykke fra 1774. Regine Lutz spiller Gustchen.
Jeg tror, at Gud har skabt mig.
- Samt ... - Samt alle levende væsner.
Regine, den kokette leg med huslæreren kan du prøve at gøre lidt tydeligere.
- Adelsdamen er ligeglad med religion. - Hun er led og leger med ham.
Det er bagsiden af den simple Augusta. Hun kan lide at lege med ilden.
Læreren er magtesløs.
Brecht havde hentet sin gamle ven Caspar Neher ind som medarbejder.
Hans! Som lærer tjener du 60 daler om året.
- Så er jeg fattig. - Nej, De er fej.
Ikke af karakter. Det er samfundsordenen, der gør Dem fej.
Monk, vis ham, hvor han står på den sociale rangstige.
Lessing som bibliotekar. 600 daler om året.
Solodanserinden i Dresdens Hofopera. 6000 daler.
- En kokkepige. 10 daler. - Hvad med en hyrdinde?
En hyrdinde? En daler om året.
Hvad med kongens hore?
Hold nu fast. August den Stærkes elskerinde.
100.000 daler om året.
Der kan De se, Gaugler. Det skaber Deres karakter -
- og får Dem til at bukke og skrabe for herskaberne. Mens De viser tænder.
- Underdanigste tjener. - Fanden tage Dem.
Franskmændene halshuggede kongen. Tyskerne bukkede. Ingen revolution.
Denne huslærer ville lade sig kastrere for at beholde sin stilling.
Det graver vi ud. Vi vil forandre det. Regine, forførelsesscenen en gang til.
- Jeg tror, at Gud har skabt mig. - Ja, sådan skal det være.
- Og så går jeg tilbage ... - De flygter. Rollerne er byttet om.
Skoleeleven eksaminerer sin lærer.
Jeg tror, at Gud har skabt mig.
Gid han ikke havde.
- Samt ... - Samt alle levende skabninger.
- Mig med krop ... - Mig med krop og sjæl.
- Også kroppen. - Øjne, ører og alle lemmer.
Fornuft og alle sanser har han skænket mig.
- Og hvad mere? - Han bevarer dem.
Desuden tøj og sko, mad og drikke, hus og gård, kone og barn.
- Marker, kvæg og alle goder. - Ja, ja, nu gør hun nar ad ham.
- De er skoleelev. - Hun er en kvinde! Og De ...
De har gået rundt med fyldte sædblærer i flere uger og måneder.
Glem ikke det. Kødet, begæret.
Det forbudne kommer op i Dem.
Der er ikke udstukket noget seksualliv for Dem i denne verden.
- Er De med? Men det findes jo. - Dit bæst!
Jeg havde aldrig ambitioner om at gå i seng med Brecht.
Det lugtede han alt for grimt til.
De holder det nede, når det kommer op i Dem.
Det er den arme djævels skæbne. Han må vælge mellem kønsliv og arbejdsliv.
Ja, og den slags kan man ikke længere kræve af os.
Han var en meget mild, genert, stille bejler, om man så må sige.
Jeg havde den her frisure, og han strøg mig let over håret.
Men altid med ... Jeg bruger altid ordet kropsløs.
Det var altid kropsløst. Så sart, så varsomt.
Lutz var en åbenbaring for mig, da hun lå i sengen med skuespilleren.
Det billede står præget i mig.
Det blev en ufattelig succes. Jeg har kigget efter i brevene.
Tæppet gik op 54 gange, og så var der det af jern.
Det er svært at forestille sig, men da var der spræl i Deutsches Theater.
Jeg var nyuddannet matematiklærer.
Finaleverset skrev jeg på væggen:
"Den nye tids lærere og elever!
Tag jer i agt for underdanigheden og frigør jer fra den."
Dav.
Dengang i Skovsbostrand viste du mig stjernerne.
Deriblandt også Cassiopeia.
"Se, deroppe mødes vores blikke, hvor vi end er," sagde du.
Og så kyssede du mig.
Du smilte med øjnene.
"Jeg elsker dig."
Og det vil ikke ændre sig, selv om ti eller tyve år.
Nu ser du mig ikke mere.
Og mit skød bliver koldt nedefra.
Så koldt.
Det stiger op i mit hoved.
Så koldt.
"Kære hr. professor. Jeg ville jo ikke tage mit eget liv.
Jeg havde drukket stærk vodka og spillede Ophelia -
- for at Brecht skulle blive hos mig en enkelt nat -
- som han længe havde lovet mig."
Det var forfærdeligt, fordi han ... Han kom og spiste hos Ruth nu og da.
Og han gav hende nye forhåbninger. Han kunne ikke bryde af.
Der var naturligvis et livligt erotisk liv, ikke kun omkring Brecht -
- men i det hele taget. Der var mange unge af diverse køn, som levede livet.
Og en af Brechts læresætninger, som videregav Brechts nærværelse, lød:
"Livet er altid værd at leve."
Det gjaldt naturligvis ham selv. Det var kendt i ensemblet -
- at han ikke kun var digter, men også en mand.
Han vidste måske også, at hans nærhed skabte produktivitet.
Hans kvinder spillede også på en anden måde.
Min skønne frøken, tør jeg nyde Deres selskab og min arm Dem byde?
Hverken frøken eller skøn er jeg. Alene går jeg helst min vej.
Et skønnere barn jeg aldrig så. Ved Gud, hun yndig er som få.
Af færd så høvisk og så blid og dog lidt knibsk på samme tid.
Nu igen! Sig noget til ham.
Krumm! Hvis De pludseligt nærmer Dem Gretchen -
- kan hun gøre en lille bevægelse som til flugt.
Hør engang, Pohl. Til mesterklassen møder man præcis, også lyrikerne.
- Det er arbejderklassens penge. - Undskyld.
Rülicke var et faktotum og et meget sympatisk menneske.
Han havde også et kort forhold til hende samtidig med Palitzsch.
- Faust kan ikke tiltale pigen. - Er han genert?
- Nej, men lidt liderlig. - Javel.
Må jeg ikke vise ham, at han tiltaler mig? Det letter overgangen.
Ved replikken ...
"Hverken frøken eller skøn." Da tager De nogle skridt.
Han havde sådan en fjollet gang.
Han trippede, som ingen piger tripper.
Han trippede der i sit grå tøj med kasketten i panden.
Så bliver De stående og ser Dem igen tilbage.
Og så vendte han sig om i små ryk.
Der er sket noget, forstår De. Det kan hun mærke.
Det er et møde, der vil forandre hendes tilværelse.
Det var ikke det proletariske ved frøken Reichel.
Han valgte hende ikke til Gretchen, men til sig selv.
Groft sagt valgte han hende til sin seng.
Der var en konge i Thule. Han ejed et bæger af guld.
Hans brud i døden den fule det bæger af guld ham gav.
Han elskede bægret så såre
i hvert et gæstebud.
Hans øjne svømmed i tåre
så tit han drak det ud.
Ja.
Så enkelt. Det er smukt, Käthe.
Käthe? Waltraut hedder jeg jo.
- En stjerne må have et rigtigt navn. - En stjerne?
- Du kan gøre det. - Brecht!
Du skal for resten have fat i Gnass. Han drikker for meget.
Han svirer. Han møder vel snart beruset op.
- Han er syg. - Man kan få piller. Det her antabus.
De er alle mærket af krigen. Hvem er efterhånden helt rask?
Dine unge mennesker. Man skal være efter dem.
- Aftenforestillingen var ikke besat. - Pohl skulle have været der.
- Han udebliver også til prøverne. - Sig det til Rülicke.
Hvor er pigen egentlig henne? Der er hverken vasket op eller noget.
Jeg har sendt hende hjem.
Nå, der er hun.
Du har haft dukkebarnet på besøg.
Vi har øvet.
- Hun har ikke fået en god uddannelse. - Og den tager du dig personligt af?
Hun og familien er blevet smidt ud to gange.
Med møblerne på gaden. Hun drømmer om det om natten.
Vi er også blevet smidt ud.
Af Tyskland, Danmark, Finland, Sverige og USA.
Det ved Waltraut måske ikke. Ikke engang jeg drømmer om det.
Nu du nævner det, Helli.
Waltraut er egentlig ikke noget smukt navn til en skuespillerinde.
Tja ...
Waltraut Reichelt. Det hedder barnet nu.
Käthe. Käthe Reichelt lyder bedre.
Hvad synes du om det, barn?
Smukt.
Av, for fanden.
At han boede sammen med og elskede flere kvinder -
- var en selvfølgelighed, man ikke tænkte nærmere over.
Maj er oprunden ...
"Iscenesættelsen var en dårlig vits. Aftenen før den 1. maj -
- skrålede de berusede studenter i Auerbachs kælder 'Maj er oprunden'.
En lignende hån mod tysk folkesang er ikke før set på en scene."
Det var verdens undergang. En katastrofe!
Monk burde ... Den unge Monk var vel for ung til at vide -
- hvad han havde gjort mod arbejdets dag.
Og Faust ... Nej, denne Faust.
En Prometheus, der vil frarøve guderne ilden? Så langtfra.
Det er en trangbrystet professor, en hjælpeløs pralhals, en psykopat.
Skal det være Goethes udkast til Faust?
Vilkårlighed i teksten. Vansiring ved angivelige indfald af personerne.
Det betyder ikke andet, end at værket tømmes for humanisme og mening.
Man må spørge sig selv, om det ikke er på tide -
- at man undersøger, hvad Berliner Ensemblet laver.
Monk. Vil De ændre noget ved iscenesættelsen?
- Det kan jeg ikke se nogen grund til. - Så får det blive, som det er.
Jamen det kommer fra øverste instans. Tænk jer om. Er det det værd?
Nogle høje herrer har udmærket forstået, hvad vi har gjort.
Det er netop ikke en humanistisk Faust -
- men en miserabel lærer, der bare vil i seng med Gretchen.
- Sådan er det også ment. - Men tænk på, at de betaler teatret.
- Arbejderne er vores arbejdsgiver. - Netop.
- Hvad er der? - Pohl er forsvundet.
Udlejeren vil ikke sige noget. Han er måske blevet hentet.
Jeg blev offer for en politispion -
- som anmeldte mig.
Jeg havde angiveligt arbejdet for den amerikanske efterretningstjeneste.
Pludselig ud af det blå blev jeg anholdt, uden at jeg vidste hvorfor.
Når jeg tænker på min far -
- så var han en lille, hjælpeløs mandsling.
Han var ikke meget højere end mig. Og et nervevrag.
Der skulle sikkert ikke meget til for at gøre ham medgørlig.
Forhørene foregik fra seks morgen til kl. 22.
I den periode måtte man ikke sove.
De kom kl. 22.30, og det varede så til klokken fem om morgenen.
Det varede 14 dage, og så brød jeg sammen.
Så sagde jeg: "Skriv, hvad De vil, så skriver jeg under."
Monk? Hvad har De besluttet Dem for?
Vil De instruere det nye stykke, "Katzgraben", for os?
- Det går ikke. - Ikke?
Stedet Katzgraben ... Problemerne i landbrugskollektivet ...
Ekspropriationen, socialiseringen af fast ejendom er en revolutionær sag.
Men stykket viser ikke virkeligheden i DDR.
Hvad mener De da, det viser?
Det nye landbrugskollektiv -
- i ublandet glæde over traktoren.
Socialister må da spørge, hvordan der er her i DDR -
- før de udtaler sig om, hvordan der burde være.
- Det har jeg lært af Dem. - Det ved jeg.
Men vi har ikke noget bedre lige nu.
Det må også have været et lykketræf.
Det var mere end bare elev og lærer.
Det var mere ... Der var stor sympati.
Jeg ville væk fra DDR, der bestemte, hvad jeg skulle læse og sige.
Det blev klart, at ensemblet -
- ikke i al evighed ville være den ø, som det var i de første år.
- Juan! - Nej, nej, nej.
- Hvad mener du? - Tårer hører ikke hjemme på scenen.
Hører de ikke hjemme her? Moderen har lige mistet sin søn.
Hun begynder at tænke. Hun går ind i kampen mod fascismen.
- Det skal du vise. - Med sorg?
Nej! Hun skal ikke ynke sig selv. Distance!
Dine følelser er private. Det er helt og aldeles uprofessionelt.
Vis, hvordan fru Carrar bliver apatisk ved hvert stød, der rammer hende.
Og til sidst liver hun op og giver kammeraterne de skjulte geværer.
Hent geværerne. Gør dig færdig, José.
Brødet er også færdigt.
Weigel havde let til tårer, og det brød Brecht sig ikke om.
Han blev grov, og så sendte hun bud efter mig og græd bitterligt.
Og så sagde jeg: "Jeg er 22. Jeg kan ikke hjælpe dig."
Og ellers tog hun det med en påtaget stoisk ro -
- som efter min mening fortrængte en hel masse.
Helene Weigel forlader villaen i Weissensee.
Hun flytter i lejlighed for sig selv i nærheden af teatret.
Weigel må man betegne som en af de dristigste og ...
... mest interessante personer, jeg nogensinde har mødt.
Weigel skabte Berliner Ensemblet. Hun skabte Brecht.
Derved at hun overtog alle hans organisatoriske opgaver.
Ud over at hun var en genial leder af teatret ...
Lige ned til de sociale forhold.
Hun tog sig af kvindernes frisurer. Hun sørgede for boliger.
Hun hjalp også til under prøverne -
- og gjorde livet let for Brecht.
Hun var mor for det hele. Ja, det var hun.
Hun lavede alt det ubehagelige og ryddede vejen for Brecht.
Hun var den søjle, som hele teatret hvilede på.
Uden Weigel havde der sikkert ikke været noget Berliner Ensemble.
Hallo?
- Helli! - Ja.
- Hvor er du? - Her i Weissensee.
Stor og ensom. Efter at du flyttede.
- Da du ikke kunne holde det ud mere. - Ja.
Det er ikke kun pigehistorierne, men du tvivler på mig som skuespillerinde.
Helli?
Hallo.
Det spurgte jeg også altid mig selv om. Hvordan kan det gå til?
Jeg kan kun forklare det, som hun selv siger, at hun lige fra begyndelsen -
- havde været overbevist om, at Brecht var genial.
Hun var overbevist om, at han var et specielt menneske -
- og at han burde støttes.
Hill har skaffet mig den efter en maler, der er taget til Vesten.
Var det for ensomt i Weissensee?
Jeg ville være nærmere teatret.
Jeg kommer på grund af teatret.
- Schiffbauerdamm overtages af hæren. - Hvad?
Centralkomitéens beslutning. Jeg har det fra Elfriedes kontor.
Det er jo vanvid.
Operetter og andre "patriotiske opgaver". Det vil partiet have.
Forbandet svineri! Vi udvikler verdens mest moderne teater for døve ører.
- Hvad skal jeg nu stille op? - Mod en komitébeslutning?
- De ansvarlige kan vel lave det om. - Nogle af dem er sure på os.
Ikke mere gæst i Deutsches Theater. Får jeg ikke mit eget, rejser jeg.
Hvad så med mig?
"Til ministerpræsident Otto Grotewohl."
"De har måske hørt, at der i Vesttyskland går vanvittige rygter -
- om stridigheder mellem mig og DDR's regering.
En overdragelse af teatret ved Schiffbauerdamm -
- til Berliner Ensemble, der er kendt langt uden for Tysklands grænser -
- ville på klareste vis dokumentere min tilknytning til vores republik."
Her er RIAS Berlin. En fri stemme fra den frie verden.
I eftermiddags mødte en delegation af demonstranter op på RIAS.
De redegjorde for dagens begivenheder og erklærede, at de ikke var kommet -
- hvis deres ønsker fra debatten med Ulbricht eller Grotewohl var opfyldt.
Da de ikke havde kunnet udtrykke arbejderklassens vilje direkte -
- begav de sig mod RIAS for på den måde ...
Brecht. Käthe, tænd lige radioen. De er ved at forberede noget.
Bygningsarbejderne fra Stalinallee fremsætter deres krav over radioen.
... sænk leveomkostningerne.
Nej! Over RIAS, naturligvis.
Frie og hemmelige valg.
Det er jo Vestens krav.
Ja. Kapitalismens gamle maske.
Demonstrationstoget nærmer sig.
- Hvor arbejder De? - Hennigsdorf.
- Hvornår møder I om morgenen? - Klokken 6.10.
- Besluttede I jer i dag eller i går? - I morges.
- Nedlagde I så straks arbejdet? - Lige med det samme.
Ingen nyheder.
Det er jo vanvid. Hvorfor sender vi det bræk i stedet for oplysning?
- De skulle have det at vide. - Jeg kan køre ud til senderen.
Fortæl dem, at vi kan bidrage til programmet.
Jubel fra 5000 demonstranter -
- rundt omkring Columbiahaus, der huser HO.
- Hvad gjorde de deroppe? - De nedlagde våbnene og overgav sig.
En god lejlighed til at vise, at man er en af dem.
Det er måske nu, man skal gå ind i partiet.
Dig? Arbejderpartiet kræver disciplin.
- Ja, men de skal også kunne lære. - Det er partiet parat til.
Det sagde Ulbricht i aftes i sin tale i Friedrichstadt-Palast.
Og nu står det i ND. "Det er nu afgørende," erklærede Ulbricht -
- "at partiet nærmer sig masserne og lytter til arbejdernes kritik."
Elisabeth Hauptmann arbejdede igen for Brecht siden 1949.
Og så bad han Elisabeth Hauptmann og mig om at køre hen til radioen.
Jeg bad om at få jourhavende i tale, og han sagde -
- at det var typisk for intellektuelle som Brecht. Ingen grund til bekymring.
"Alt er normalt. Vi ændrer ikke radioprogrammet."
Og så råbte Hauptmann op, denne blide Elisabeth Hauptmann:
"Idioter," sagde hun. "Situationen er ved at kamme over.
Det gælder landets eksistens med alle dets fortrin."
"Historien vil vise -
- Det Socialistiske Enhedspartis revolutionære utålmodighed -
- sin respekt."
"Den store debat med masserne om tempoet i det socialistiske arbejde -
- vil føre til sikring af de socialistiske resultater."
Brecht ønsker en debat mellem styret og masserne, som partiet skal lære af.
Men partiavisen vil kun trykke tillidserklæringen.
"Det er mig magtpåliggende i dette øjeblik -
- at udtrykke min samhørighed med SED. Hilsen Bert Brecht."
Og Brecht vil ikke protestere offentligt mod forkortelsen.
- Nu kan vi se kampvognene ... - Skyd ikke.
Kl. 13 indføres undtagelsestilstand i Berlins Sovjetsektor.
Må jeg tale med kammerat Grotewohls sekretær?
- Hvad drejer det sig om? - Jeg har breve fra Brecht.
- Så kør direkte til vagten. - Vi kan ikke komme igennem.
- Hvem taler jeg med? - Kilian. Isot Kilian.
- Professor Wolfgang Harichs kone. - Så ses vi om lidt.
Godt klaret.
Verden har blikket rettet mod Berlin. For første gang i DDR's historie -
- protesterer tusinder af østberlinere i en spontan demonstration -
- mod SED-styrets voldsherredømme.
Urolighederne er iværksat af provokatører -
- og fascistiske agenter fra fremmede magter -
- og deres håndlangere fra tyske, kapitalistiske monopoler.
De skyldige vil blive stillet til ansvar og straffet.
Arbejderne og alle ærlige borgere opfordres til -
- at pågribe provokatørerne og overdrage dem til myndighederne.
Hvor dybt Brecht igen bukker for terrorsystemet -
- beviser hans tillidserklæring til generalsekretæren for SED.
Det er på tide, at vesttyske teatre, der har Brecht på programmet -
- spørger sig selv, om de stadig vil give tyranniets talsmand ordet.
Teatrene i Vesttyskland begynder at boykotte Brechts stykker.
Jeg bestrider ikke, at der er plantet agenter, men næppe provokatører.
Scenearbejderne har en mindsteløn og kan ikke handle i HO's butikker.
Arbejderne går på arbejde med en marmelademad.
De har forelagt det for fagforeningen, men bliver bare holdt hen.
For de højtlønnede var der særlige butikker.
Og så var der et lag derimellem, og HO-butikkerne var for folket.
Det førte naturligvis til had.
Parti- og statsledelse kører altid i bil. Deres koner står ikke i kø.
Hvis nogen med partiemblem tiltaler en, siger man ikke, hvad man mener.
Det passer.
Nej, det var helt anderledes hos os.
Vi diskuterede slet ikke så åbent.
Det er et kvalitetstegn for ensemblet, at de tillod den slags.
Kravet om en anden regering og frie valg -
- det er ægte krav fra befolkningen.
Ingen tror længere på denne regering.
De strejkende var rasende og råbte på frie valg.
Et spørgsmål.
Ved I, hvad sådan et valg ville føre til nu og her?
Hvem ved det?
Dette krav om frie valg -
- ville efter min mening overhovedet ikke give mening for os.
Han ønskede slet ikke et borgerligt demokrati.
Nej, Brecht ønskede proletariatets diktatur.
Jeg tror ikke, at befolkningen -
- menneskeligt er langt nok fra narcissismen.
Den regering, vi har nu, ser ud til at være i kampstilling -
- mod de elementer, der truer freden i hele verden.
Ordstyreren, Erwin Geschonneck, afslutter mødet med en advarsel:
"Tænk altid på, at det handler om en anden regering i en ny verdenskrig."
Ak, gud ja.
Og hvad endte det med?
- "Vi er folket." - Måske var den 17. juni ...
Det var den første store rift i ideologien.
Det tror jeg. Og så kom 1956 med Ungarn.
Da sagde jeg, at nu måtte jeg væk. Jeg kunne ikke holde det ud mere.
"Efter opstanden den 17. juni -
- fik forfatterforbundets sekretær uddelt flyveblade i Stalinallee.
Der kunne man læse -
- at folket havde forskertset regeringens tillid.
Var det ikke nemmere, hvis regeringen opløste folket og valgte et andet?"
Der var endnu ikke en rigtig afdeling af Staatssicherheit -
- der greb ind over for kunstnere.
Det gjorde partiet faktisk gennem deres kammerater.
Det er kunstens opgave at deltage positivt i opbygningen af socialismen.
Det hjælper Dem ikke, at der optræder flere arbejdere i film og skuespil.
Problemerne i vores samfund må påpeges -
- så man kan finde de rigtige løsninger.
Konflikterne må gerne påpeges.
Men løsningerne skal altid være optimistiske.
Girnus lignede Ulbricht. Sådan en tykpandet proletar -
- som havde lært sig selv et og andet og var overbevist om, at sådan er det!
Altid kun de værste traditioner.
Vi i DDR er jo de sande arvtagere af humanistisk tradition i tysk historie.
Fra Luther over Lessing, Goethe, vores klassikere.
- Marx, Engels ... - Pieck og Ulbricht.
De passer deres arbejde. Så lad mig passe mit.
Jeg må have mit eget teater.
Jeg kan ikke længere være evig gæst i Deutsches Theater.
Hvordan vil De med Deres bevidst fattige desillusionens teater -
- vinde vores arbejdere og så med dette folkefjendske sprog?
Jeg skal nok vinde dem.
Jeg har tillid til menneskene -
- og deres store lyst til at tænke.
"Kære kammerat Walter Ulbricht. Trods Brechts vildfarelse i sagen -
- vil jeg foreslå en elastisk behandling af affæren -
- og af den grund alvorligt overveje at stille et teater til rådighed.
Jeg forudser desuden en pædagogisk virkning heraf.
Så måtte han bevise, at han også kunne vinde arbejderne med sit teater.
Det kan han ikke, som det er nu.
Derfor skulle man ikke give ham en lille hule, men et rigtigt teater -
- så hans primitivisme og puritanisme ikke kan undskyldes med dårlig teknik.
Han foreslår, at Brecht skal have Theater am Schiffbauerdamm.
Men idéen er, at det skal arrangeres, så han går til grunde ved det.
Skaberen af vores planer med det skarpe blik og hurtige beslutninger.
Kammerat Walter Ulbricht.
Sig mig en ting, Isot.
Er der noget ved mig, De ikke bryder Dem om?
Er der noget, der generer Dem?
Når jeg bliver overfuset. Helt ubehersket og grusomt.
Det forekommer i et teater.
Der kan være mange grunde til en forsømmelse.
Det er rigtigt.
- Er der ellers noget? - At De er så uberegnelig.
- Uberegnelig? - Deres humør.
Det ene øjeblik fordragelig som nu og så pludselig opfarende og hidsig.
De ved måske ikke, hvad kollegerne på teatret siger? Brecht har altid ret.
- Hvor er det, vi er? - Jeg har et lille sommerhus ved søen.
- Ikke? - Har desværre ikke tid.
- Bliver jeg nu sat af? - Isot, jeg vil aldrig sætte Dem af.
Og jeg vil heller aldrig overfuse Dem mere.
- Lover De det? - Man kan ændre sig.
Også Brecht?
Er De blevet vanvittig? Vil De sige op?
På grund af den 17. juni og brevet til regeringen.
Min far siger, at dem, der deler Deres holdning ...
Hvad ved De om min holdning? De vil rejse, men kan ikke stå på egne ben.
Tja.
Og det siger jeg Dem. De vil få fiasko på ethvert teater.
Ja, og der fik han ret.
De aner ingenting om skuespil. De er fuldkommen uselvstændig.
De kan kun få anerkendelse, hvis alt og alle er indrettet efter Dem.
Han var kun sur over, at jeg ikke ville indlade mig med ham.
Men nu ville jeg da slet ikke.
- Hvad er der med din skattepige? - Hun vil sige op.
Hvad besluttede De så efter den overfusning?
Selvfølgelig blev jeg der.
Se nu her.
Vi klarede det. Nu har du fået dit teater.
- Schiffbauerdamm. - Nu bliver du hr. skuespilchefen.
Og fru teaterdirektøren har endelig et fast hus. Tak, Helli.
Det har den rigtige størrelse og beliggenhed.
Og den rigtige historie.
Nu er foretagendet besluttet, og så skal det også føres ud i livet.
Vi bliver roligt siddende i græsset, Michel -
- indtil den gode Grusche får en kande mælk.
Må jeg få en kande mælk, bedstefar, og måske et majsbrød?
Mælk? Vi har ingen mælk.
Hvorfor er bonden så afvisende? Hvorfor vil han sælge til overpris?
Hvis bonden havde alle sine geder, var der mælk nok at give ud af.
Ja, hvis vi spiller det sådan, får publikum et nyt syn på skuespillerne.
Publikum kan også forandre sig, hvis forholdene ændrer sig.
Dette borgerlige sludder om karakter går igen som pletten i underbukserne.
Michel, har du hørt det? Tre pjastre!
- Michel! - Det har vi ikke råd til.
Ti år tidligere i 1944. New York, 57th Street.
I Ruth Berlaus lejlighed arbejder de med "Den kaukasiske kridtcirkel".
En pige er på flugt. Hun redder et barn. Det er guvernørens barn.
Hun elsker barnet lige fra starten, men hvorfor elsker hun det?
Ja, du har ret. Der mangler noget.
Hvis hun forlover sig med soldaten før flugten, vil hun have et barn med ham.
- Ja, men han er der jo ikke. - Så tager hun hittebarnet.
- Så er Michel også et elskovsbarn. - Det er godt. Det passer.
Så må vi prøve sådan her.
Jeg har ikke stjålet det ligesom Grusche. Vores Michel.
Tal ikke om det. Folk behøver ikke vide, at du skal have barn med Brecht.
Jeg kan ikke være dit spøgelse.
- Luder for en klassiker. - Vær nu fornuftig, Ruth.
Jeg kan ikke være lige så fornuftig som dig.
Vi arbejder og elsker hinanden. Det holder os sammen.
For socialismen, der kommer. Jeg ved, at den kommer.
Bliver vi sammen?
- Ja. - For altid?
Drik. Tænk på de tre pjastre.
Der er ikke noget at få, men godt, at du tror, du drikker.
Mærk efter. Du siger, at det kun er en muskel. Hvorfor gør det så så ondt?
Brechts familie bor i Los Angeles. Ruths bopæl er hans newyorkerkontor.
Ruth telefonerer og forhandler for ham og fotograferer Brechts tekster.
Hendes mikrofilm udgør et arkiv af hans manuskripter.
Brecht var bange for, at hans værk skulle gå tabt i krig og under flugt.
Som dommer er jeg forpligtet til at finde en mor til barnet.
Jeg vil foretage en prøve. Tag et stykke kridt -
- og tegn en cirkel på jorden.
Det tager for lang tid.
Stil barnet derind.
Sagsøger og sagsøgte, stil jer ved siden af cirklen.
Begge to.
Tag barnet i hånden.
Den rigtige mor vil have kræfter nok til at trække barnet ud af cirklen.
Santa Monica, 1944. Familien Brechts bopæl.
Hallo.
Nej, mr. Brecht er ikke hjemme.
Hvad? Er mrs. Berlaus barn dødt?
Barnets tilstand var kritisk, og det døde.
Hvordan har mrs. Berlau det?
Efter en livmoderoperation, som Ruth Berlau fik foretaget -
- blev barnet født for tidligt og døde.
Tak for oplysningen.
Ruth Berlau blev en overgang hos Brecht i Santa Monica -
- et stykke fra familiens hus.
Så arrangerede hun sin hjemrejse til New York.
"Du kan være mere selvstændig i New York uden mig og skrive igen.
Det er også en chance for dig.
Tag dig ikke af de andre kvinder og kom tilbage, så snart du kan.
Jeg elsker dig."
Jeg troede, at han ville af med mig, og jeg ville være fornuftig.
Men så fandt jeg det her brev, som han gav mig i lommen på banegården.
Jeg vil være, ligesom du vil have det.
I New York bryder hun sammen under konflikten.
Ruth kommer på psykiatrisk klinik.
Dermed har retten fastslået, hvem den rigtige mor er.
Ruth!
Wekwerth.
- Kom, jeg kører Dem hjem. - Lad mig være. Slip!
Den tredje ting! Nu er det for sent.
Nu kan du jage ungt kød.
En gang til.
Må vi få et rigtigt kram, så man kan se, De mener det?
Jeg har det fint, Helli.
Brecht og jeg ...
I maj 1954 kom vi til at stå hinanden mere nær. Sådan gik det bare.
Så sagde han, at jeg skulle bestemme, hvor tæt vi skulle komme hinanden.
Og om jeg ville komme til ham.
Han var alt for fej til at se direkte på en.
Han kiggede sådan lidt ved siden af.
Det var ikke ja og ikke nej.
Han lod andre om at tage beslutningen.
Her er jeg.
Jeg er glad for, at du kom.
Vi har ventet længe.
Det var denne blide stemme.
Når han sagde Regine, rullede han på R'erne. Det havde en vis charme.
Han sagde engang: "De er en sød pige."
"Alarm!" tænkte jeg. Fare forude.
Han ventede vel, at jeg ville give mig hen til ham.
Ise!
- Ikke Isot eller Isotchen længere? - Nej. Ise.
- Hvad med Helli? - Hun er fornuftig.
Hun vil forstå det. Bare rolig.
Helene Weigel var flyttet ind i Chausseestrasse lige over Brecht.
Der var også de her pigebekendtskaber, der var ubærlige for mig.
Jeg vidste ikke, hvad han skulle med de tåbelige fruentimmere.
Jeg synes, at nogle af de damer var helt ubegribelige.
Hvis jeg skulle sige noget om mit forhold til Brecht -
- uden at nævne det, ville det være en fortielse.
For det var vigtigt, naturligvis.
Men så vigtigt var det heller ikke.
Det er slet ikke så enkelt at tale om det her -
- uden at komme ind på de andre kvinder.
For det har naturligvis ...
Det var et stort kærlighedsforhold.
Og det gjorde meget, meget ondt.
Det var ikke så enkelt.
Sommeren 1954 er Berliner Ensemble i Paris.
De er til international teaterfestival i Théâtre Sarah-Bernhardt.
Samtidig besøger de verdens kulturhovedstad med dens særlige aura.
Butikkerne med de smukke kjoler, boghandlerne ved Seinen -
- malerne på Montmartre, caféerne og Louvre.
Brecht er kommet fra Berlin i bil. Vi glæder os over gensynet.
Isot Kilian er også med.
Gerda Goedhart bag kameraet sender veninden Angelika ind på scenen.
Og dem, der ikke er døde endnu
de må tage benene på nakken.
Mutter Courage tror, at krigen er nødvendig for hendes overlevelse.
Men det, der skildres for os, sker uden for os.
I det øjeblik, hvor denne afstand opstår, indser vi -
- at krigen ikke er skæbnebestemt. Det er Brechts store bidrag.
Hans teater undgår at prædike, og det virker meget stærkere.
Berliner Ensemblet vinder festivalens store pris -
- og derhjemme en bedre presse og større værdi som reklame for DDR.
I sportshallen i Stalinallee fester børn fra alle sektorer i Berlin ...
Efter juleamnestien i 1954 bliver lyrikeren Martin Pohl løsladt.
Jeg fik Weigel i røret, og hun sagde:
"Pohl, er du der igen? Det var da dejligt."
Som om jeg var kommet hjem fra hospitalet.
"Kom straks ud til os.
Vi har generalprøve i dag. Så kan du også møde Brecht."
Det var, som om jeg var tilbage på holdet.
Sådan så han ikke på det.
Tusind tak for brevene. Også til statsadvokaten.
De gjorde, at jeg stadig følte, jeg var en af jer.
At jeg ikke var helt forsvundet.
Det er godt at se dig igen. Værsgo.
- Tak, Helli. - Tak.
Fortæl nu helt præcis, hvad De har været ude for.
- Jeg har lovet ikke at tale om sagen. - Gør det alligevel. Jeg vil vide det.
Forhørene om natten.
Søvnberøvelsen om dagen.
Så brød jeg sammen.
Jeg sagde til forhørslederen:
"Skriv, hvad De vil, så skriver jeg under."
De er altså blevet dømt på grund af en løgn.
De tilstod noget, De ikke havde gjort.
Det vidste alle jo.
Jeg henvender mig til statsadvokaten, så De kan få æresoprejsning.
Det må De endelig ikke gøre. Så kommer jeg i fængsel igen.
De må glemme det, Pohl. Tag og læs den ballade -
- som Oscar Wilde skrev i tugthuset i Reading -
- hvor han sad for homoseksualitet.
Og skriv så Deres ballade.
Som bod havde retten givet ham skriveforbud i fem år.
Forfatterforbundet foreslår Pohl at arbejde med vanskelige unge.
Man pålagde mig indirekte stikkertjeneste, ikke sandt?
Og så var bægeret fuldt.
Så rejste jeg.
Brecht.
Ja, kære Anna Seghers. Hvad laver De i Moskva?
Er det officielt?
Ja, selvfølgelig. Farvel.
Nu får du din Stalinpris.
Nu klapper vores kritikere vel i.
Følger der ikke 100.000 rubler med?
- Halvdelen i Schweiz. - For alle tilfældes skyld.
Rülicke skal med til Moskva som tolk.
- Hvad med Isotchen? - Hun bliver her.
Men du tager da med?
Jeg vil personligt hænge den på din jakke.
Nikolaj Tikhonov giver ordet til Bertolt Brecht.
De folk, der har tilkæmpet sig en socialistisk økonomi -
- har opnået en pragtfuld position, hvad fred angår.
Menneskenes impulser bliver fredelige.
Alles kamp mod alle forvandler sig til alles kamp for alle.
Dem, der gavner samfundet, gavner sig selv, og omvendt.
Nu har de nyttige det godt, ikke længere de skadelige.
Det er Khrusjtjovs hemmelige tale fra den 20. partikongres.
En polsk officer har smuglet en kopi ud til mig.
"Stalin gik terrorens vej.
Henrettelser uden dom og uden normal efterforskning -
- fremkaldte en tilstand af usikkerhed og frygt -
- og ligefrem fortvivlelse."
Selv opgøret med barbariet kan have barbariske træk.
Da han døde for tre år siden, hvem var det da, vi begravede?
Det er tid til at tage afsked med vor tids største geni.
Josef Vissarionovitj Stalin.
"Det kom frem, at mange partifolk, der blev anset som fjender i 1937-38 -
- i virkeligheden aldrig har været fjender, spioner eller skadelige -
- men at de rent faktisk altid ...
... har været ærlige kommunister.
Men de blev tilsværtet, og tit klarede de ikke den barbariske tortur ..."
Tortur? Står der tortur?
Det passede altså.
"... og tit klarede de ikke den barbariske tortur -
- og anklagede sig selv for alvorlige og usandsynlige forbrydelser.
Under udrensningen blev kammeraterne udsat for tortur og skudt -
- og dommene blev udfærdiget bagefter."
Nej, Käthe, de har ret i at holde det hemmeligt.
Man kan ikke offentliggøre det.
Ikke på nuværende tidspunkt.
Talte til dem med gevær og pisk.
Alle ugens dage, alle søgnedage.
Folkets fortjenstfulde morder.
Seks, fem, fire ...
... tre, to, en, nul.
Da jeg så eksplosionen i nyhederne -
- ændrede jeg straks "Galilei" sammen med Charles Laughton.
Ruth filmede så vores "Galilei" i 1947 i Los Angeles.
De tidlige morgentimer. Han nyder den dejlige stund.
Det første kig i bøgerne. Den første forelæsning.
Tænkning er en fysisk lyst.
Et nyt århundrede gryer.
Alt begynder med lysten til indsigt.
Men hvad sker der med den viden? Hvem vil bruge eller misbruge den?
Naturvidenskabens dødssynd og resultat er atombomben.
Det var en ganske klar pointe ved opførelsen i Californien.
Og det spillede naturligvis stadig en stor rolle -
- for vores tænkning i Berlin -
- ti år senere under den kolde krig.
"En tredje verdenskrig ville gøre Tyskland ubeboelig," skriver Brecht.
Remilitariseringens anden fase i Vesttyskland er begyndt.
Omkring 2000 frivillige er mødt til uddannelse.
Den gamle ven Caspar Neher besøger Bertolt Brecht i Berlins Sovjetsektor.
Efter de tidlige 1950'eres skærpelse af den kolde krig -
- havde der ikke været samarbejde mellem Brecht og hans scenograf.
Du må ikke sige til Brecht, at jeg har ringet. Han vil ikke have det.
Det er skidt med ham. Det ligner influenza.
- Feberen kommer og går. - Får han ikke behandling?
Dem fra Charité og dr. Mertens fra Vesten slår det hen.
Han vil ikke lade sig mærke med noget. Han prøver og prøver.
Han slider sig op med møder i Akademiet.
- Hvad med hans hjerte? - Meget svagt. Han får digitalis.
Her lader Galilei sin assistent kigge i den nye kikkert, men ham selv ...
Nej! For hvad ser han? Solen skinner på Jorden og Månen.
Jorden kaster sin skygge på Månen. Det ved han.
Kom frem og nyd Deres triumf.
Det, du ser, er, at der ikke er forskel på himmel og jord.
Han var i biografen forleden og måtte gå ud. Han kunne ikke få luft.
Men videnskaben? Et nyt verdensbillede kan medføre et nyt samfund -
- frit for pave og kejser. Det hele afhænger af Galileis mod til -
- ikke at overlade sin frigørende viden til magten, men til folket.
Menneskeheden skriver i sin dagbog: "Himlen afskaffet".
Kamper, der skal De stå op, fordi De er skrækslagen for følgerne.
Vend Dem fremad og bliv stående som lamslået.
- Hvor er Gud i dit verdenssystem? - Inde i os eller ingen steder.
Som den brændte sagde.
Prøv at få Brecht til at falde til ro. Kom tilbage og lav scenografien.
Til ensemblet? Og bo i DDR?
Kun til "Galilei".
Sagredo, jeg tror på mennesket ...
Man har brændt andre som kættere for den sandhed, men nu har De beviser.
Sig det helt nøgternt. Så virker det meget bedre.
Sagredo, jeg tror på mennesket. Det vil sige på dets fornuft.
Uden den tro ville jeg ikke have kraft til at stå ud af sengen om morgenen.
Cas, det er alvorligt. Han har brug for dig.
Du er for længst berømt og kunne få arbejde både i Vest og i Øst.
En departementschef i Vest skrev engang til mig:
"Ansættelse hos Brecht er en politisk sag.
En bekendelse til den anden side."
Er kunstnerisk arbejde for mig en politisk sag? For den anden side?
Den anden side af Jerntæppet. Sådan opfatter de det.
Det er uforskammet af ham.
Fuldstændig indiskutabelt.
En frækhed. Noget svineri.
Du ved jo godt, at her i landet bliver hver linje kontrolleret af partiet.
Selv papiret til trykningen tildeles først efter censuren.
Vi kæmper imod den slags dumheder, og meget er allerede blevet bedre.
Det er sandt.
Vi er ikke helt det, de vil have, men de vil ikke miste det, de har i os.
Denne række i gården, hvor de er stillet op, er en nøje kopi.
Det er ligesom de ledende kammerater på tribunen -
- under paraden på Den Røde Plads eller på Marx-Engel-Platz.
- Meget sigende for kenderne. - Ja, ja.
Han krævede jo et publikum af kendere.
Under opsyn af den kirkelige autoritet havde Galilei i hemmelighed -
- nedskrevet sin viden i "Discorsi", som han skjulte i en globus.
Inkvisitionen truede Galilei med tortur til at kalde det tilbage.
Han måtte afskrive sit nye verdensbillede som en fejltagelse.
De skjulte sandheden for fjenden. Det ændrer alt.
Forklar det, Andrea.
Før så De ham som en forræder. Gør ham nu til en helt.
Vi sagde som manden på gaden: "Han vil hellere dø end fornægte det."
De kom tilbage: "Jeg har tilbagekaldt det, men jeg vil leve."
"Deres hænder er snavsede," sagde vi. De: "Hellere snavset end tomhændet."
Hellere snavset end tomhændet.
Det lyder realistisk. Det kunne jeg godt have sagt.
- Det forekommer også Dem bekendt. - Ja, men det er forbløffende.
Man fik først ret sent øje på denne lighed mellem Brecht og Galilei.
Brecht går, står og taler som Galilei.
Jeg er kommet til den overbevisning, Sarti, at jeg ikke rigtig var i fare.
Nogle år var jeg lige så stærk som magthaverne.
Og jeg overlod min viden til de høje herrer -
- så de kunne bruge den, afstå fra at bruge den -
- eller misbruge den, som det passede i deres kram.
Jeg har forrådt min profession.
Tror De, at Brecht vidste, at han med "Galilei" -
- også sagde noget om sig selv og sin situation?
- "Vidste" er et vanskeligt ord. - Anede?
Det handler om forskellen mellem videnskab og kunst, ikke sandt?
Det er en anden form for viden.
Han skrev det.
Tilgiver Galilei sig selv forræderiet?
Hellere snavset end tomhændet. Begge ting gælder.
Både præstationen og forræderiet.
Galilei skulle have overdraget sin frigørende viden til folket.
- Det siger du? - Vi stiller spørgsmål.
Nogle mener, at Brecht også kender svarene i forvejen.
Pas på med svarene.
Vi er linedansere. Vi bruger linen til at danse på.
Ellers bruger de den pludselig til at hænge nogen op i.
Jeg mente, at spørgsmålet om dommen over Galilei ...
Retfærdiggørelse eller dom. Det var ikke til at afgøre.
Det skal rækkes videre.
Teatret må ikke besvare det.
Det skal hele tiden besvares på ny af publikum.
Ja, Cas. Snart vil I stå dernede.
Men når den tid kommer, må du love at gøre "Galilei" færdig med Engel.
Han er allerede med ved prøverne.
Nej, det tror du heller ikke selv på. Du har meget, du skal nå endnu.
Men engang, når vi bliver 60 -
- så går vi på pension og lader assistenterne arbejde.
Et hus under sydlige himmelstrøg.
Med masser af tid til vores samtaler.
- Ligesom dengang i Augsburg. - Ja, netop.
Engang når jeg dør
skal I mig i fiaker køre og også citeren røre.
Fordi det morer mig
spil op til dans højt og vel og så farvel.
Pigerne fra Wien
vil bære sorg så stor og stå ved kroens bord.
Han er gået bort
og siger så min sjæl tak og farvel.
Hallo, hallo. En, to, tre.
Nu skal I gøre alt, hvad han siger. Sig ham ikke imod.
Og så fik han det så skidt, at han ikke længere kunne råbe op.
Hør engang. Alle sammen, hallo.
I London vil jeg ikke være til stede.
Derfor skal vi alle sammen være lidt hurtigere.
Ellers keder de sig bare i England. De kan ikke tysk alle sammen.
Det lyder som en stemme fra graven.
De vil kunne forstå handlingen efter billederne og jeres gestik.
Det var, to dage før han døde. Han kom til prøver til det sidste.
I skal ikke sjaske gennem scenerne.
I skal ikke spille fodgængeragtigt. Mere tempo.
Lad os prøve at se.
Hans sidste regianvisning var til det gæstespil -
- hvor jeg var den tykke kvinde ...
I "Kridtcirklen" var der en vatteret ...
Du skal ikke illustrere for meget.
Den gamle kvinde er ikke syg.
Hun er ikke dum. Hun er bare tyk.
Ja ...
Jeg kan ikke blive så længe i dag. God tur.
Han gav mig hånden. Hånden var så slap og svag.
Jeg har ham at takke for alting.
Alt, hvad jeg er, og hvad jeg siden blev, kan jeg takke ham for.
Han gjorde brug af mange mennesker til sit liv og sine planer.
Men han gav uendelig meget, hvis man forstod at bruge det.
De var hos ham i så mange år. Han holdt meget af Dem.
Mener De, at De kendte ham?
Han kendte mig.
Han kendte mig rigtig godt.
Og ham kunne man ikke komme til at lære at kende.
Så slog lægen ham let på kinden.
Det sidste, far sagde, var: "Lad mig dog være i fred."
Og så var han væk.
Godnat, Isot.
"Må åbnes, når jeg er død.
Jeg beder Helli ordne det følgende: 1. Dødens indtræden skal fastslås."
Jeg åbner femoralarterien nu.
"2. Kisten skal være af stål eller jern.
3. Kisten skal ikke udstilles.
4. Hvis den skal udstilles, skal det være i prøvehuset.
5. Ingen musik."
Nu er vi alle helt alene i verden.
"Og kun navnet Brecht skal stå på stenen.
Tak, Helli. Brecht."
En uges tid senere var der en annonce -
- for et vinfirma fra Rhinlandet for "Skillingsdråber" -
- med Brechts dødsmaske på.
Weigel havde fået indsamlet alle dødsmasker -
- og fået en scenearbejder til at slå dem i stykker i gården til teatret.
I DDR kommer nu den systematiske overvågning af politiske modstandere -
- også blandt kunstnerne og til sidst i hele befolkningen.
Helene Weigel fører Berliner Ensemblet videre i Brechts ånd.
Hun redder Brechts bo fra indgreb fra SED -
- og skåner hans værk mod partiets forfalskninger.
Sådan hjælper hun og mange andre med at gøre Bert Brecht til en klassiker.
Danske tekster: Jan Madsen Dansk Video Tekst